Жорж Маршал, Ивон Сансон, Джино Черви и Бурвил
ТРИМАТА МУСКЕТАРИ
по едноименния роман на Александър Дюма
Сценарий Мишел Одиар
Режисьор Андре Юнебел
Участват още: Даниел Годе, Жан Пареде,
Луи Арбесие и др.
Едно малко конче вървеше в тръст. Господарят му се казваше Д'Артанян.
Той се бе отправил към Париж, за да извоюва титла и богатство.
И въпреки че конят е "благородно човешко притежание",
конят на Д'Артанян предизвика някои доста нелюбезни коментари.
Какво толкова смешно има?
Д'Артанян поне сто пъти посегна към шпагата си, докато стигне до Мен,
но успя да стигне с величествен вид.
Някои хора приличат на коне, но не знам този кон на какво прилича.
Нямате смелост да се присмеете на стопанина и се смеете на коня.
Не се смея често, млади господине, но когато се смея, го правя от сърце.
Обърнете се, присмехулнико, за да не ви наръгам в гръб!
Ние не се бием с крепостни селяни. - Господинът иска добър урок.
Да му дадем урок! Да вървим!
Побързайте!
Достатъчно. Качете го на жълтия му кон и нека си върви.
Не и преди да убия всички ви!
Ваша светлост не бива да става. - Не мога вечно да лежа.
Грешите, Ваша светлост. - Добра работа сте свършила.
Изглеждам добре, благодаря.
Виж ти!
Къде хукнахте така?
И така, Негово Преосвещенство ме съветва...
Заповядва ви да се върнете в Англия и да известите дали херцогът е там.
Предайте на Негово Преосвещенство... - Защитавайте се, господине!
Пак ли вие, младежо? Не се отказвате, това ви е фикс-идея.
Къде ли е бил този младеж? На война или е разсмивал децата?
Поне пред дамата няма да извикате слугите си да ви защитават.
Изглежда, че ви викат по мъжки дела, не искам да бъда недискретна.
Ще ви целуна ръка, госпожо, след като отрежа ушите на този господин.
Да тръгваме, милейди. Нямаме време.
Подлец! Подлец! Ще те открия!
Избяга като страхливец. И това ми било благородник!
Колко е хладна ръката ти.
Как се казваш? - Анет, Ваша светлост.
Тук съм на вашите услуги. - Нека и аз бъда на твоите услуги.
Тя продължи да го нарича "Ваша светлост" тази първа вечер.
На втората вечер - Д'Артанян, а на третата вече го наричаше Шарл.
За Д'Артанян възстановяването бе белязано от щастие и нежност.
Те си обещаха, че тази звездна нощ ще бъда вечна.
Но всъщност тя продължи осем дни.
За жалост, човек се отегчава от всичко, дори и от почивката.
Д'Артанян обеща да се върне, щом дългът му към краля му позволи.
Обещай ми. - Обещавам ти.
Тя не повярва и на една негова дума, както и той.
Подобни моменти понякога остават само като хубави спомени.
На по-следващия ден, след като продаде коня си
и поправи шпагата си, изгубен в тълпата на Париж,
Д'Артанян се отправи към приемната на господин Дьо Тревил,
стар семеен приятел и капитан на кралските мускетари.
Драги Портос, този ремък е истинско творение на изкуството.
Истинска лудост, но това е модата. - Дали не ви е дар, драги Портос?
От кого? - От брюнетката, наречена Испанката.
Купих този ремък със собствени пари. Попитайте Атос. Атос?
Ако се терзаехме за произхода на парите, бихме ходили голи.
Приятелите са истинска напаст. Арамис, имам нужда от помощ.
Не беше ли казано в писанията: "Нека инфантите стигнат до мен"?
Известете г-н Дьо Тревил за пристигането на кавалер Д'Артанян.
Арамис, от вас би станал чудесен абат. - Подготвям се вече, въпрос на време.
Той чака само кралицата да дари короната с наследник.
Дано и Бог да желае да е скоро. - Говори се, че херцог Бъкингам е тук.
Да, любовта не знае правила. - Да, както и че любовта
е дете на Англия и няма да пропуснат да го отбележат.
Ако съществуваше сдружение на гасконците в Париж,
г-н Дьо Тревил би бил без съмнение негов председател.
Той с радост прие сина на стария си приятел.
Баща ви беше верен приятел, вярвам, че и вие ще бъдете достоен.
Ще ви напиша препоръка и г-н Дез'Есар ще ви вземе за кадет.
Много се надявах да стана мускетар. - Много бързате, младежо.
Първо се докажете като кадет, а после ще видим.
Той беше човек с пристрастия и изповядваше известен вид религия,
според която Бог е от Беарне по произход.
Боже мой! Фалшивият благородник от Мен. Подлец!
Сега ще му отрежа ушите!
Хей! Личи си, че идвате отдалече. - Не вие трябва да ме поучавате.
Може би догонвам някого... - Лесно можете да ме откриете.
И къде, ако обичате? - На Карм-Дешо в пет часа.
Ще бъда там. - Така ще установи добри контакти.
Необуздан ли сте или сляп?
Някой ден ще ви набият. - Ще ме набият ли?!
Думата е твърде силна! - Желаете ли да поспорим?
В пет часа, на Карм-Дешо. - Чудесно!
Мисля, че ще съжалявате, ако изгубите тази кърпичка.
Пак ли ще кажеш, че не сте близки с госпожа Дьо Боа-Траси?
Моля, да ме извините. - Гледането под подметките на хората
гасконски обичай ли е? - Извиних ви се, но това е прекалено!
Знаете ли къде е Карм-Дешо? - Отлично. Нека да бъде в пет часа.
Жалко, ще умре толкова млад.
Няколко часа по-късно, облечен в униформа на кадет на г-н Дез'Есар,
Д'Артанян реши да оползотвори няколкото часа живот, които има
и да потърси място, където да отседне.
И така, той се озова при г-н Бонасьо, чийто адрес му бе предоставен.
Ваша светлост? - Добър ден.
Мой приятел ми каза, че имате свободен апартамент.
Да, на първия етаж. Моля Ваша светлост да ме последва.
Цената не покрива дори поддръжката.
Давам го под наем в знак на услуга, а не заради печалбата.
Не е достойно за бъдещ мускетар, но цената е като за принц.
Това ме принуждава да ви кажа... - Ето ви най-накрая!
Трябваше да приготвя закуската си сам. - Аз обслужвах кралицата.
Забравяте, че съм й прислужница. Сега идвам от Лувъра.
Докъде бяхме стигнали? Какво казвахте за стаята?
Липсва й светлина и свеж въздух, но гледката е прекрасна.
Ще я взема заради гледката. - Чудесна сделка.
Констанс? - Да, чичо?
Кавалер Д'Артанян е новият ни наемател. Племенницата ми Констанс.
Подредете малко тук.
Ще ви оставя.
Тя се грижи за домакинството.
Ваша светлост? - Намирам ви за очарователна.
Но, Ваша светлост...
Какво има? - Пет часа е!
Къде тръгнахте? - Там, където ме зове честта ми.
Ако не се върна до 2 часа, духът ми ще ме извини пред вас, хубава Констанс.
Точността явно не е сред достойнствата на нашите съперници.
Закъсняват за сетния си час. - Мисля, че е очарователно
да се срещнем в същите час и място, по същата причина без уговорка.
С кого ще се биеш? - С един блъскащ се гасконец. А ти?
Моят е едно муле от Беарн. - Какво съвпадение, моят също.
За Бога, ето го моя. - Не, това е моят.
Да кажем, че е нашият.
Три дуела в един и същи час? Това трябва да е някаква шега.
Сигурно ще бъде последната. - Трябва ли да се дуелираме
за удоволствието и честта да ви убием?
Честта ще бъде моя, но нека спазваме реда на всеки от вас.
Господин Атос има право да ме убие първи,
което намалява вашата възможност, господин Портос,
а прави вашата нулева, г-н Арамис. Освен ако не убия и трима ви.
Гасконска наглост!
Добре се дуелира.
Гвардейците на кардинала! Приберете шпагите!
Спрете, господа! Приберете шпагите! Гвардейците на кардинала!
Мускетари! Дуелирате се въпреки указа?
Но това е господин Жюсак? - Самият той. Моля да ни последвате.
В противен случай? - Ще ви принудим. Вие избирате.
Ние сме шестима, а вие само трима.
Струва ми се, че сме четирима.
Едно приятелство се скрепва най-добре с нечия чужда пролята кръв.
Или си мускетар, или не си.
Ако крал Луи ХІІІ е оставил само блед спомен в историята,
то е защото е трудно да бъдеш син на Анри ІV и баща на Луи ХІV.
Боя се, че спечелих, господа.
Числото 13 явно носи щастие. - Бъкингам да не се крие в стените?
Желаете ли да продължите, господа? - Прекрасно е да загубим от вас.
Да продължим, господа.
Г-н Дьо Тревил очаква вашето внимание. - Идвам. Бихте ли ме заместил?
Стига господата да ме приемат. - Естествено, драги Соасон.
Елате в кабинета ми, Тревил, трябва да ви се скарам.
Вашите мускетари са истински дяволи! Направо са за бесилката!
Шестима от гвардейците на кардинала, извадени от строя за един ден.
Негово Високопреосвещенство направо не е на себе си.
Дори не дойде на игрите, които организирах вчера.
Как се случи това? - Съвсем естествено.
Трима от най-добрите ви мускетари и един кадет искали да се поразходят.
Четиримата си определили среща при манастира Карм-Дешо.
За да хапнат като кротки агънца? - Точно така, сир.
Тогава гвардейците започнали свадата. - По какъв въпрос?
За снопчета трева. - Да се върнем на нашите агънца.
Ваше Величество знае резултатът - трима мускетари и един кадет
са надвили шестима от най-добрите гвардейци на кардинала.
Но това е пълна победа? Браво!
Тъжно е, че Франция е разделена така. Трябва да ми доведете тези смелчаги.
Те са тук, дълбоко разкаяни. - Имат само разкаян израз.
Ваше Величество се заблуждава. - Забелязвам един млад кадет.
Той ли нанесе този прекрасен... този ужасен удар на Жюсак?
Да, сир. - Защо не го вземете за мускетар?
Мислех да го направя. - Да, разбира се.
Приближете се, млади гасконецо.
Как да ви се отблагодаря?
Запомнете, че е дуелите са забранени.
Мразя неподчинението. - Отговарям лично за постъпките им.
Знаете добре, Тревил, че трябваше да ги накажа.
За ваше щастие, както и за тяхно, имам слабост към смелостта.
Ето, господа, тези пари са наши.
Неговите приятели отказаха да поделят парите и Д'Артанян им поиска съвет.
Вие, Портос, какво бихте направил? - Бих дал запомняща се вечеря.
По-добре помислете за духовна храна. - Аз бих си наел слуга.
Суета на суетите и всичко е суета!
Вземете си подходяща любовница. - Това не е съвсем духовна храна.
Нали казах "подходяща"? Можете да я изберете и духовна.
Преди да се открие тази рядка птица, аз самият бих се застъпил за слугата.
Да пием за бъдещия ми слуга!
Роден от майка пикардийка и странстващ баща, този нехранимайко
се опитваше да реши вечния проблем за своята прехрана.
Той се казваше Планше.
Черепната му кутия криеше изключителна морална гъвкавост,
а лявата му ръка никога не знаеше какво прави дясната.
Колко струва пилето зад вас? - Това ли?
Не, това отдолу. Не, не. Долното. Да, това.
Това пиле ще ви струва 10. - Пак са поскъпнали тази седмица.
Но това е без пари! В цял Париж няма по-изгодно пиле!
Не знам, ще мина пак. - Цената не е ли добра за това пиле?
За по-малко време, отколкото е нужно на пилето да се изпече,
Планше стана слуга на Д'Артанян.
Отиди да ни донесеш вино. - С какво? Нямам пари.
Ще измислиш нещо.
Заповядайте. - Благодаря.
Това е бяло вино ли е? - Да.
Объркал сте. Дали може да го смените с две кани червено вино?
Разбира се. Ето, заповядайте. - Довиждане.
Ти не ми плати червеното вино! - Да, защото ги смених за бяло вино.
И бялото вино не си ми платил! - Разбира се, не съм го пил.
Тази история стана класическа, но ви уверявам, че идва от Планше.
Ето виното.
Ценен слуга, царско пиршество, липсваше само дамата на сърцето,
но и тя не се забави.
Прибрах се от Лувъра, Ваша светлост. Ако имате нужда от нещо, аз съм тук.
Влезте, госпожице. - Заповядайте при нас.
Заповядайте, госпожице. - Благодаря, но надали е уместно...
Е? Струва ли ви се подходяща? - Да, има много духовно деколте.
Пилето ми се струва добре изпечено.
Готварските умения на Планше и доброто настроение на Д'Артанян
бяха задържали мускетарите до късно през нощта.
Задържахме ви до много късно. Защо ни изчакахте?
Чичо ме помоли да заключа къщата. - Защо не го прави той?
Грижи се за здравето си като си ляга рано и става рано.
Защо не става късно? Работлив човек е. - Да, много е работлив.
Не е ли чудесно? - Кое?
Общото ни възхищение към чичо ви. - Очите ви казват друго.
Сега ме чуйте, никой не ни вижда. - Никога!
Тъмнината не е ли наш съмишленик... - Не говорете глупости!
Да запаля ли отново? - Не говорете лоши неща.
Ще ми трябват пари за пазар. - Драги Планше, нямам пукната пара.
Какво ще ядем за вечеря? - Остатъците от вчера.
Не остана много. - Тогава ще ядем малко.
Пак ще трябва да се оправям, както аз си знам.
Имам идея.
Нуждата прави човек изобретателен.
А Планше беше много изобретателен...
И така започна едно духовно издигане...
В какво ново приключение се впускаш? - Аз съм честен човек, господарю.
Вземам стоката на кредит, докато намерите средства да я платите.
Чичо? Как намирате новата ми рокля? - Много над нашите възможности.
Добре ли ми стои? - Не разбирам, оставете ме на мира.
Харесват ли ви панделките? - Не разбирам от панделки!
Часът е два! Трябва да отворя магазина, а вие да тръгвате на работа.
Отивам.
Ваша светлост.
В 2 часа всички тръгваха забързани. Констанс отиваше в Лувъра,
а Д'Артанян бързаше към приемната на Тревил.
Тези две противоположни посоки се пресичаха между 2 и 4 часа
в една цветна градина, където като по чудо те се срещаха.
Изпуснах го.
И докато Планше се опитваше да усъвършенства техниката си,
Д'Артанян усъвършенстваше нежните си умения с Констанс.
Моя ли е вината, че ви обичам? - Казвате го много настоятелно.
Добре, няма да го казвам повече. - Струва ми се, че се повтаряте.
Вечерта Д'Артанян бързаше да отиде при Констанс,
но добродетелта изисква търпение. Той изпитваше такова уважение
към добродетелта, че реши веднага да я навести.
Знаейки, че тя няма да му отвори, той, като уважаващ себе си влюбен,
реши да влезе през прозореца.
Защитавайте се, господине! - Вие сте луд!
Недостатъчно, за да ви оставя с него. - За Бога, милорд!
Милорд? Да не сте...
Бъкингамският херцог. - Можете да погубите всички ни.
Простете ми, милорд. Обичам я и помислих, че...
Какво мога да направя за вас? - Крайно време е.
Предлагате ми услугите си? Приемам ги.
Отиваме в Лувъра. Постарайте се да не ни проследят.
Ще убия всеки натрапник.
Херцогът влезе през една малка врата в Лувъра,
където Анри спеше дълбоко.
Фаворитът на английските крале бе прекосил Ламанша, за да се срещне
с Ана Австрийска, кралица на Франция и дъщеря на испанския крал.
Казват, че любовта не знае граници.
Това е лудост, трябва да си вървите. - Дайте ми само един миг.
Помните ли бала в градините Амиен? - Забравете за това.
Никога.
Когато затворя очи и ви виждам такава, каквато бяхте тогава.
Бяхте в рокля от зелен сатен със сребърни бродерии.
От червен велур със златна бродерия. - Носехте шапчица с цвета на роклята.
И на шапчицата имахте перо от чапла. - Не си спомням за подобно нещо.
Виждате ли, че ме карате да губя разсъдъка си?
През това време Д'Артанян се чудеше дали всъщност е бил прав
да подкрепи тази среща, която по всичко личи да е тайна.
Сега ви умолявам да си тръгнете. - Добре, но моля за вашата прошка.
Дайте ми нещо ваше, което да мога да нося в себе си
и да ми напомня, че не съм сънувал. - И ще напуснете Франция?
Кълна се в краля. Не във вашия крал, а в моя.
Диамантите, който носех на бала. Вземете го за спомен.
Не забравяйте обещанието си. Констанс?
Ръката ви, госпожо, и ще си тръгна.
Ще ви видя отново, дори да трябва да предизвикам война.
Сърцето понякога има доводи, на които политиката се подчинява.
Като си помисля, че от ревност щяхте да убиете херцога...
Непоносим сте. - Това е малко силна дума.
Приемате милордът да обяви война,
но не и аз да се дуелирам от любов.
Само търсите повод. - Голяма бъбривка сте.
Именно, любовта между лорд и кралица е различна от тази между вас и мен.
Вярно е, че аз не идвам в покоите ви. - Но вие сте в моята стая! Излезте!
Ще събудите чичо си.
Пуснете ме. - Не бъдете лоша.
На следващия ден дузина стражи спряха пред къщата на Бонасьо.
Ето, идвам! Какво искате? Кой чука?
Комисар Гийомен! Отворете в името на краля!
Господарю! Къде сте?
Не сте ли тук? Отговорете ми. Къде е отишъл?
Какво съм направил? - Нищо. Търсим Констанс Бонасьо.
Какво е направила? - Къде я криете?
Не я крия. Не крия нищо и никого.
Аз съм верен слуга на краля и на Негово Високопреосвещенство.
Констанс? - Какво има?
Аз съм, дете мое. Отвори ми.
Какво има, чичо? - Не се съпротивлявайте!
Кой сте вие? - Търся си поводи за дуел.
Позволете да отбележа, че сте сам, а ние сме с трима повече.
Ако настоявате, скоро ще бъдете с четирима по-малко.
Повикай другите!
Дюбюисон! Лафрез! Елате бързо!
Побързайте! - Така...
Извинете ме.
Къде си?
Станаха двама...
Луд ли си?! Това са гвардейци на кардинала!
Четири...
В името на кардинала... - Бих казал в името на Отца.
Да бъде волята Му.
Пусни конете!
Отбранявай се!
Станаха осем!
Господарю?
Този мъж на шпагата, но забраняващ дуелите, Арман-Жан дьо Плеси,
кардинал Дьо Ришельо, бе личност, пълна с противоречия.
Бях забранил на кралицата да го вижда! Вие трябваше да ме предупредите!
Аз лично трябваше да го попитам за причината за това нахалство!
Ако оставяхме Ваши Величества да се бият, нямаше да има вече войни.
Наистина. Тази вагабонтска проява не е ли причина?
Да спрем херцогът, премиер-министър на крал Шарл?
Докато се опитваме да установим епоха на дипломатически имунитет,
за да може отговорните за нещастията на народа да не заплатят прескъпо?
Това би бил неприятен прецедент. - Не бях помислил за това.
Смятате ли, че не са се видели? - Кралицата държи на дълга си.
Кралицата е силна, но жените са слаби. - Чух, че една слугиня на кралицата,
някоя си Констанс Бонасьо знае повече по този въпрос.
Защо не я разпитате? - Не е лесно да бъде намерена.
Изпратете хора да я намерят. - Натоварих Дьо Рошфор с тази задача.
Не се съмнявам, че ще я намери.
Не този гердан, нека да е сапфирът.
... в реда, в който бяха влезли, за да се отправят към залата,
в която пиршеството щеше да се състои. Масата на краля бе по-издигната.
Масата на кардиналите се намираше от дясната му страна...
Госпожо Дьо Гиш? Тази сутрин по изключение
не ми свеждате нищо за настроението и здравето на краля.
Когато стана, Негово Величество се заключи и разговаря с кардинала.
Веднага след това повика граф Дьо Рошфор по важни дела.
Смятах, че постъпвам правилно, но ще искам да арестуват гасконеца...
Постъпил сте недалновидно, Рошфор. - Но, монсеньор, това е бунт.
Противопоставил се е на гвардейци при изпълнение на дълга им.
Да, знам. Без да има и един ранен? Без нито капка кръв?
Ако кралят научи за това, ще умре от смях.
Не се смятам за победен. Скоро ще ви поднеса доказателство.
Отбих първата нападка, но кардиналът няма да спре.
Определено няма. - Нека осигурим защитата на Констанс.
Трябва да отида в Лувъра. - Аз съм на пост тук.
Аз ще отида пръв. - Ще ви сменя на обяд.
Аз ще поема към четири часа. - Благодаря ви, приятели.
Аз ще поема нощната смяна. - Можехме да се обзаложим за това.
Господин Бонасьо!
Вътре няма никой.
Влезте през прозореца. Вие, качете се на първия етаж.
Какво има? - Ето ви и вас!
Бонасьо? - Къде се бяхте скрил?
Какво означава това, Ваша светлост? Нищо лошо не съм направил!
Знаем, че сте честен човек. - Да, така е.
Верен на краля и верен на кардинала. - Да.
Вземете. Страната уважава верните си поданици.
На заповедите на Негово Високопреосвещенство съм.
Портос се бе отправил към поста си да пази Констанс според уговорката.
Защо се правиш на палячо?
Какво означава тази пантомима? Нищо не разбирам.
Ето сега ще разбере.
Какво ви казах?
Няколко часа по-късно пристигна Атос, както беше обещал.
Какво означава този танц? Да не си полудял?
Атос дойде, за да смени Портос, но скоро легна до него.
Щом са мускетари, те не се делят. Скоро и Арамис се присъедини.
Да бъде волята Му.
Амин.
Какво беше това? - Не знам, Ваша светлост.
Сигурно е прислужникът на господин Д'Артанян.
Къде бягаш така? - Не бягам, Ваша светлост.
Спускам се. - Последният се смее най-добре.
Не е ли забавно? - Много забавно дори.
Докато чакаме останалите двама, отведете всички в Бастилията.
В Бастилията! И защо? Защото излязох през прозореца!
Добре, че господарят ми ще ни освободи оттук.
Не могат да ме обезглавят, защото съм излязъл през прозореца!
Смени припева. - Повече нищо няма да кажа.
Такова нещо не може да се случи в 17-ти век! Прекалено е!
А какво става с личната свобода? - Стига вече!
Добре, разбрах.
По същото време в Лувъра щеше да се разиграе друга драма.
Вземайки накита ви, видях, че ковчежето с диамантите е изчезнало.
Успокойте се, скоро ще се появи.
При бижутера е, за да провери обкова.
Ваше Величество ме успокои. - Чувствам се леко отпаднала, дами.
Ако тя проговори, съм загубена. - Че защо да проговаря?
Защото е жена. - Аз не съм ли жена?
Ти си още дете, очите ти вдъхват доверие.
Остава ни да се надяваме, за наше спокойствие
и за щастието на краля, че притесненията ви са безпочвени.
Зная, че думите са дадени на мъжа, за да прикрие мисълта си.
Да заключа ли, че сте удовлетворен, Ваше Високопреосвещенство?
Чудесно е, че послушахте съвестта си, няма да забравим постъпката ви.
Моля ви да запазите тайната. - Знам как да пазя тайна.
Както повечето жени тя смяташе, че тайна се пази,
като не се казва на повече от един човек наведнъж.
Кардиналът не си правеше илюзии.
Монсеньор? - Повикайте веднага граф Дьо Рошфор.
"Милейди, моля да се срещнем тази нощ при замъка Дьо Фльори.
Господарю? Какво ви казах? Тръгваме си!
Грешиш. Аз влизам.
Значи...
Значи вече сме готови за разпит, за бесене и всичко, което следва?
Да, добре, разбрах.
Още веднъж проявихте недалновидност. Казах ви да ми доведете слугинята,
а вие арестувате четирима кралски мускетари!
Мислех, че постъпвам правилно. Възпрепятстване на гвардейците...
При изпълнение на дълга им, да, знам!
А слугинята? - Кралицата я закриля.
Цяла нощ стоя в Лувъра. Все някога ще си тръгне и ще я хванем.
До утре вечер ще я доведем. Дано кралят не пусне мускетарите,
защото те са охрана на г-жа Бонасьо. Трудно е човек да се доближи до тях.
Ако кралят ги освободи, ще ги изпратя надалеч, за да можете да действате.
Чудесно. Залагам името си, че ще ви доведа тази млада особа.
Кралят ви моли да отидете при него. - Отивам.
Трябва незабавно да видя краля. - Негово Величество сигурно е с...
Кажете му, че съм тук по важни дела. Моля ви!
Какво има? - Г-н Дьо Тревил...
Да върви по дяволите! - Сигурно става въпрос за тази афера
и може би би било добре... - Добре. Да влезе.
Идвате навреме. Разбрах някои неща за мускетарите.
И аз имам да ви кажа някои неща. Прокурорът и комисарят
са си позволили да унижат четирима от най-добрите ви мускетари.
Които тази сутрин надвиха над един комисар и неговите хора.
Трима от арестуваните в Бастилията не са участвали в това.
Недейте, гасконецо. Мълвата вече стигна до ушите ми.
А вие признайте, че гвардейците са били 12.
Шест. - И не са надвили на трима.
И един гасконец. - Признавам, че не са били на ниво,
но ако толерирате подобни действия... - Точно така.
Вече казах, че не търпя неподчинение! Нито Негово Преосвещенство.
Нека Ваше Величество остави гнева на войниците,
а строгостта на министрите. Снизхождението е кралската добродетел.
Освободете тези смелчаци, сир. - Преди 5 минути ги обвинявахте.
Не е ли мой дълг да опрощавам? Но бих поставил едно условие.
Така ли? И какво е то?
Тази вечер трябва да отида в замъка Дьо Фльори,
пътят не е безопасен, а гвардейците ми са ранени.
Негово Преосвещенство няма здрав гвардеец.
Бих искал четиримата ви благородници да ме ескортират.
Сигурен съм, че биха предпочели това пред Бастилията.
Това е прекалено мило.
За подобен ескорт може да ми завиди дори и Негово Величество.
Знам, че не сте приятелски настроени, за съжаление,
но знам каква смелост имате и знам, че мога да разчитам на вас...
На дадената от нас дума. - Тази разходка не е нелегална.
Разбира се, монсеньор. - Но бих искал... Как да кажа?
Да остане в тайна, въпреки че не е. - Схващате нюансите, господине.
За малко щях да вляза в Ордена, монсеньор.
Да тръгваме, господа.
Кралски щастлив заради ескорта си и папски горд от хитростта си,
кардиналът пристигна в замъка Дьо Фльори на следващия час.
Моля да влезете и да ме почакате в компанията на граф Дьо Вард.
Господа, моля, последвайте ме.
Насам.
Има ли сред вас, господа, аматьор на игра на зарчета?
Аз бих играл с удоволствие. - По един пистол на точка?
Винаги съм го играл така.
Между страстта към играта и привързаността си към Милейди,
нито за, нито против кардинала, нито с леви, нито с десни пристрастия,
граф Дьо Вард беше по-скоро умерен човек.
Чудя се какво правим тук.
Може би скоро ще разберем това.
Предложението може да ви донесе невероятна полза, Милейди.
Слушам ви, господин кардинал. - Не е ли непочтено да подслушваме?
От времето на Жана Д'Арк е позволено да се слушат гласовете свише.
Ако Господ повели... - А Той отказва ли ви нещо?
И ако информацията ми е точна. - А тя винаги е такава.
Нека не преувеличаваме, но знам, че милорд ще дава скоро бал.
Бъдете сред поканените.
В едно ковчеже той държи 12 диаманта, бих искал да...
... вземете 2 диаманта от него. - Кражба?
Думата е много силна. - А! Възвръщане на собствеността?
Вашата схватливост ме радва. - Не съм ли ваш довереник?
За съжаление съм и умна жена и бих попитала за възнаграждението си.
Скъпо дете... - Питам за земното си възнаграждение.
Имало ли е от какво да се оплаквате? - А вие от предаността ми?
Преданата жена е безценна. Оставям Ваше Преосвещенство...
да прецени истинската ми стойност.
Късметът е на ваша страна, графе. - Дано да ви сполети.
Бихте ли заложил обратно моето седло и броня срещу коня ми?
Бих искала оправдателно писмо от вас. - И какво трябва да напиша?
"По мое нареждане и... за благото на страната
носителят на това писмо е извършил това деяние."
Това се подразбира и без да го пиша.
Приемете, че ще бъде по-убедително, ако е в писмен вид.
Това ми напомня, че трябва кардиналът да освободи Планше.
Имате ли втори кон?
Да, конят на Д'Артанян. - Хей! Мога и сам да загубя коня си.
Аз съм разорен. - Всеки победител дължи реванш.
Елате утре в "Червеният гълъбарник". - Да, разчитайте на нас.
По конете, господа!
Видях, че граф Дьо Вард е осигурил приятен начин да убиете времето.
Може и така да се каже. - На колко възлизат загубите ви?
Огромни загуби. Как отгатнахте за загубите ми?
Всички знаят, че той е най-елегантният нечестен играч в цял Париж.
Г-н кардинал, може ли да си позволя?
Моят слуга все още се намира в Бастилията...
Сигурно става въпрос за нещо простимо. Ето, впишете само името му.
След като ескортираха Ришельо обратно, четиримата приятели
все още се чудеха защо кардиналът бе избрал именно тях за ескорт.
Д'Артанян скоро щеше да разбере.
Предпочитайки още веднъж племенницата пред чичото,
той се насочи към прозореца и почука по стъклото.
Констанс?
Какъв е този шум? Помощ! Убиец!
Вие ли сте? Колко е часът? - Време за разплата е!
Нищожество! Къде е Констанс? - Те я отвлякоха, Ваша светлост.
Офицерът, който съпровождал кралицата, е бил ранен и не е могъл да...
Къде е тя? - В Бастилията.
Хвала на Бога.
Г-н Бонасьо, ще ви убия веднага, щом имам малко време.
Снабден с писмото от кардинала, Д'Артанян отиде в Бастилията.
Господарю? Вие ли ще влезете или аз ще изляза?
Д'Артанян?
"По заповед на кардинала се освобождава Констанс Бонасьо".
Това вие ли сте?
А аз? Какво означава това?!
Пак ли аз ще остана? Това вече прилича на злоупотреба!
Човек така става революционер!
Ти ще излезеш утре. - Само ми обещавате.
Обещавам, че кралицата ще те освободи.
Мислех само за вас. - Аз също.
Хей! Опитайте се да помислите малко и за мен.
Няколко часа по-късно
в "Червения гълъбарник" графът се подготвяше
отново да омагьоса късмета. Но дали късметът щеше да се съгласи?
Ето ги и тях.
Бъдете добре дошли, господа. Радвам се да видя отново
толкова ловък играч като г-н Портос. - За съжаление той си изкълчи китката.
Няма да може да хвърля зарове. - Ако приемете, аз ще го заместя.
Разбира се. - Желаете ли анжуйско вино?
Дори имаме нужда от него! Ще бъде за сметка на губещия.
Колко време ще играем? - Докато печелещият се смили.
Чудесно правило!
Надявам се, заради вас, да е кратко. - Имате право да се надявате.
За мен ще бъде удоволствие да играя с вашите зарове.
Но! - Гасконска традиция.
Но ние сме в Париж! - Смятате нашите обичаи за недостойни?
Щом ще включим и фолклорът... Да заговоря ли и на диалекта ви?
Ваш ред е.
И с това играта свършва. - Забравихте, че победителят решава.
Да проиграем коня на Портос.
Ето, че пак се сдобихте с кон. - Нека сега проиграем вашия.
Ето ме обречен да вървя пеша. Много весело.
Една по-изтънчена игра се разиграваше в Лувъра.
Вече играете с моята кралица? За какво мислехте?
За кралицата, именно. - А какво мислехте?
Не разбирам защо кралицата носи толкова рядко диамантите,
които й подарихте? - Това беше отдавна.
Но много й отиват. - За нейната красотата ли се грижите?
Само когато се отнася за кралицата.
Истината би възтържествувала, ако ми кажете какво всъщност мислите.
Може би, но Ваше Величество може да страда от нея.
Винаги говорите с гатанки.
Аз съм отворена книга за вас. - И на коя страница?
На следващия бал на двора. - Какво му е толкова особеното?
Все още нищо, но е добре да настоявате
кралицата да носи диамантите си.
Идеята не ми се струва лоша. - Дори мисля, че е много добра.
Не притежавам нищо повече. - Нямате ли поне няколко бутилки вино?
Мога да проиграя една моя приятелка. - Какво искате да кажете?
Трябва да придружа на бала довечера една от най-красивите жени в Париж.
Средствата за това са ми непосилни. - Аз ги загубих, а вие ги спечелихте.
Отвикнал съм от тези неща. - Жалко, Милейди ще търси нов кавалер.
Милейди? - Да. Казах "една от най-красивите",
но трябваше да кажа "най-красивата". Да, милейди Де Уинтър.
Нека продължим, господине.
Ако парите не правят щастието, те поне правят един клиент желан.
Относно дрехите обаче е ясно, че могат да преобразят човек.
След краля Ваша светлост е най-елегантният мъж в кралството.
И още как, драги! - Трябва да кажа, че моят братовчед,
който служеше при граф Дьо Гиш, не може и да се мери с мен.
Човек би го взел за мой лакей. - Остава да наема карета.
А аз - да се науча да я карам.
Всичко ли предвидихте, драга? - Най-важен е документът от кардинала,
който би ни спасил, ако нещата не се развият както ние желаем.
Дано не сте проиграл документите ни за Англия?
Понастоящем нямам и грош и нямам намерение да ви изпускам.
Кети? - Госпожо?
Довечера трябва да заблудим този нахален гасконец.
Нали ще намери вратите затворени? - Можем да направим нещо по-хубаво.
Знаеш ли историята за Пепеляшка? - Не, госпожо.
Ще я научиш и дори ще играеш в нея.
Няколко часа по-късно, когато Милейди вече се бе отправила
към един нов етап от живота си, друга каляска, карана от Планше,
водеше Д'Артанян към нейния дом.
Очакват ли ви, господине? - И да, и не.
Кого желаете да обявя? - Аз съм пратеник на граф Дьо Вард.
Какво има? - Тук е пратеник на граф Дьо Вард.
Моите почитания, Милейди.
Красотата ви далеч надхвърля легендата за нея,
а роклята ви е прекрасна. - Наистина ли?
Като че е изваяна за вас. А и очите ви, накитите ви...
Прекалено е красиво, за да е истина. Г-жа Д'Егюийон ще помисли, че сънува.
Всъщност, какво ще правим у тях? - Аз - нищо, но ако...
Какво има? Да ни донесат вечерята тук.
Да, Милейди.
Е? Разпоредиха ли да се тръгва? - Не, ще вечерят тук.
Чудесна идея! - Не съм казал, че ние ще вечеряме.
Добре, разбрах. Аз съм вечната жертва!
Знам песента: Ти ще вечеряш утре. Започна да ми омръзва вече!
Те се подиграват с нас! Трябва да си направим синдикат!
Някой ден ще ви затворят в Бастилията.
В Бастилията ли? Та аз оттам излизам.
Какви времена!
Защо нае такава хубава каляска, като даже няма да я използва?
Чудя се какво ли правят вътре?
Какво има? - Аз...
Не съм тази, за която ме мислите. - Моето внимание неприятно ли ви е?
Напротив, но целувайки ме, вие всъщност целувате друга.
Учудвате ме. - Аз не съм милейди Де Уинтър.
А този тоалет? Накитите? - Те принадлежат на госпожата.
А тези красиви очи? - Да, очите са мои.
Тогава си избършете сълзите. - Графът имаше уговорка с Милейди.
Ти не си Милейди, аз не съм графът, това е всичко.
Не ми ли се сърдите? - Че си толкова хубава ли?
А че не съм моята господарка? - Стани моя господарка.
Знаеш ли, кривите сметки понякога пораждат добри приятелства.
Бастилията... всички се отправят натам.
Какви времена!
Ваша светлост има ли нужда от мен? - Имам нужда да спя до довечера.
Щастливи събития ли са ви се случили? - И много повече от това.
Спокойно, господа. Кралицата ви моли да ме последвате.
И защо Нейно Величество вика мен? - По препоръка на нейни приятели.
Налага ли се да уточнявам? - Не е нужно.
Следвам ви.
Влез!
Това е г-н Д'Артанян, за когото ви говорих, Ваше Величество.
Аз гарантирам за храбростта му. - А аз за предаността си.
Предан на Ваше Величество, естествено. - Дайте ми повод да се жертвам за вас.
ПРЕКАЧВАНЕ ЗА БОВЕ
Ако върви така, утре ще сме в Кале. - Да, но в какво състояние!
Спомнете си как са пътували бащите ни. - Недейте! Били чудни времена!
Кулата в Нел! Модата на белите пера!
Тръгваме!
Дано имаме и попътен вятър и ще бъдем в Дувър за нула време.
Не се ли страхувате, че ще закъснеете за покана от страна на Бъкингам?
Не казахте ли, че съм много хубава? - Много често съм го казвал.
Хубавата жена никога не закъснява, особено когато не е очаквана.
Много точно казано и очарователно.
Кралският бал е след 10 дни. Кралят ме помоли, дори заповяда
да нося диамантите. Ако ли не, съм загубена...
Ще ги носите, Ваше Величество, дори ако трябва да плувам до Англия.
Вземете този пръстен. Вярвам, че ще ви отвори някои врати.
Понякога е добре да отложите за утре това, което можете да свършите и днес.
Рошфор се бе забързал за съвещание при кардинала,
а Д'Артанян бързаше да получи разрешителните за пътуването си
от господин от Дьо Тревил, въпреки ранния час.
Какво има, младежо? Да няма пожар в Лувъра?
Да не са ни нападнали испанците? Да не са убили кардинала?
Поводът е важен от друго естество. - За какво става въпрос?
Трябва да напусна Париж и вече трябваше да съм в Лондон.
Някой има ли интерес да не успеете? - Кардиналът би дал мило и драго.
Ако Негово Величество се притесни, вие отивате във Форж,
за да лекувате старите си рани. Имайки предвид състоянието ви,
ваши приятели ще ви съпроводят. Колко хора?
Един сержант и десетина мъже, Ваше Преосвещенство.
При такива случаи тръгват четирима, за да стигне един.
Ако Негово Величество се притесни, ще кажем, че г-н Атос отива във Форж,
за да лекува старите си рани и предвид състоянието му,
негови приятели го съпровождат.
Отново заедно, за добро или за лошо,
четиримата приятели се приготвяха за път.
Един за всички, всички за един!
Имам чувството, че това е номер, за да ни вкарат пак в Бастилията.
Вратите на херцога ще се отворят за приносителя на този пръстен.
Ако ме убият, един от вас ще продължи и ще вземе пръстена.
Ако и той бъде убит, следващият ще го вземе.
И участието е доброволно, нали? - Дано поне един стигне.
И дано се върне.
Ако оживее само един, бих искал да съм аз.
Да се прехранваш, като рискуваш живота си, не е живот!
Рошфор тръгна с гвардейци, Д'Артанян няма да стигне до Кале.
Как да го предупредим? - Остава да се уповаваме на Бога.
За жалост, госпожо, Бог помага на по-многобройните.
Да тръгваме!
Почакайте ме!
Милейди не бе стигнала още Кале, когато Рошфор пристигна в Бове.
Добре дошъл, Ваша светлост. - Искаме вино и приготви коне.
Колко коня имаш? - Четиринадесет, монсеньор.
Оседлай ги всичките. - Но вие сте 12, ако броя вярно.
Щом можеш да броиш, брой! Прави каквото ти казвам!
Разбра ли? - Да, Ваша светлост.
Насам, господа.
Ваша светлост, може ли да ви задам един въпрос?
Ще ме питате защо не ги причакаме? - Да, Ваша светлост.
Защото не знаем дали са поели оттук. Изводът е, че сте кретен.
И ще си останете такъв цял живот. - Да, Ваша светлост.
Аз, защото не съм кретен, ви казвам, че те задължително ще минат през Амир
и там ще ги накараме да намразят пътуванията.
Но въпреки това всичко трябва да се предвиди.
Ако дойдат мускетарите, дай им най-изморените коне.
Как мога да ги убедя? - Ще се закълнеш, че не са излизали.
Разбра ли? - Разбрах, Ваша светлост.
На седлата, господа! - А кога ще си отпочинем и ще ядем?
Кой се осмелява да говори за почивка и храна?
Кардиналът никога не е гладен, а кралят никога не спи!
Нека им подражаваме. - А ако паднем от умора?
Ще ви нанеса смъртоносен удар. На път, господа!
Рошфор тъкмо пое отново към Амиен, когато мускетарите пристигнаха в Бове.
Добре дошли, господа. С какво мога да ви бъда полезен?
Сипи ни за пиене и ни опечи няколко пилета.
Умирам от глад. - Вие целият сте само корем, Портос.
Корем, но празен. - Донеси им пиене!
Оседлай ни пет коня. - И говеждо месо с магданоз.
Стига, Портос. Оседлай пет коня! И да са доказали способностите си.
Не се притеснявайте, конете, които ви давам, са се доказали.
Дори са се доказали двойно. - Да не са уморени?
Не са излизали никога, така да се каже.
Няколко часа по-късно, нашите приятели опознаха
всички възможни начини на придвижване на кон:
галопа...
Тръста...
Бавния ход... - Никога няма да стигнем!
Дори и грациозната неподвижност на конските статуи.
Милейди пристигна в Кале.
Тя веднага тръгна за Англия, придружена от граф Дьо Вард.
Тази зла участ ги преследваше чак до Дувър,
където ги посрещна слънчев пролетен следобед.
По-малко галени от съдбата кралските мускетари стигнаха Амиен.
Стигнахме Амиен!
СТРАННОПРИЕМНИЦА "КРАЛ АНРИ"
Насам. Това е най-хубавата маса.
Искате ли да опитат специалитета? - Какво друго има?
Чудесно, добави свински бут, пастет от черен дроб и говеждо.
Умирам от глад. - И много вино. Умирам от жажда.
Добре, Ваша светлост. А за десерт?
Калугерски десерт.
Препоръчвам ви сладкишите, невероятни са.
Добре тогава. - Добре, Ваша светлост.
Е? - Тук са. Ядат в салона.
Много добре. Вземете трима души и ги нападнете през прозореца.
Аз ще извикам другите от конюшнята и ще минем през вратата.
Хайде!
Съдбата най-сетне е благоразположена - кухнята е чудесна.
И виното е превъзходно. - И тя е очарователна.
Тук имат най-добрите коне в областта. - След още 2 смени сме в Кале.
Бързо, на оръжие!
Внимавайте, Арамис! Зад вас!
Елате, господин Атос!
Тръгвайте, Д'Артанян!
И да изпусна боя? Още не.
Няма ли вече? - Сладкишите!
Отдясно, Арамис!
Ще видите вие, като ни притеснявате, докато ядем!
Внимавайте!
Не я ли видяхте тази?
По-живо!
Не мърдай! Искаше да ме нараниш, нали?
Мъртъв си! Това не работи.
Още не са ги доизкусурили тези неща.
Иска ми се да знам къде е изходът.
Сега вече тръгвайте! - В името на кралицата, тръгвайте!
Кретени! Не му позволявайте да се измъкне!
Довиждане на всички! - Господарю, изчакайте ме!
Крадец!
Гийом, Полар, Надал, елате с мен! Останалите, продължавайте!
Тръгвайте!
Бързо, Планше!
Милост! Предаваме се! - Равен брой не си е работа.
Какво ще правите с нас? - Ще ви обесим.
Освен ако не ни дадете униформите си. Побързайте!
Арамис и Атос яздеха напряко през гори и поля
и така изпревариха Д'Артанян и Планше, както и Рошфор, който ги следваше.
Ето ги.
Какво ви прихваща? Бандити!
На добър път!
Конят ми!
Глупаци! Не е натам!
Какво правите тук? Къде са ви конете?
Там, Ваша светлост.
Много умно! Сега не е време за шеги!
Побързайте или ще ви дам да се разберете!
Рошфор беше загубил първата битка.
Същата тази вечер херцогът празнуваше с пищна музика
и малки сладкиши. По това време вече се празнуваше така.
Кой накит ще сложите, милорд? - Братовчедке, бихте ли избрала?
Какъв знак на доверие от ваша страна. Дали съм достойна за това?
Не е ли жената тази, която трябва да избира накитите?
Жената не трябва ли да ги получава? - Изберете като за себе си.
Изборът сред толкова прекрасни накити изисква малко време.
Тези накити биха накарали френския двор да пребледнее.
Толкова ли добре познавате съкровищата на Лувъра?
Тъй като нямам достъп, се задоволявам с фантазиите си.
Говори се, че... Да не ме съдите за тези слухове...
Моля ви, кажете.
Говори се, че имате разбирателство с кардинала. Това е лудост, нали?
Благосклонността на един министър е краткотрайна и непоследователна.
Не съм ли аз самият министър? - И не съм искала благосклонност,
освен привързаност и доверие като мой скъп братовчед.
В нашата фамилия сърдечността е традиция между братовчеди.
Ето, желаете ли този? - Не бих сложил друг.
Бихте ли открила бала с мен?
Вие си останахте най-галантният мъж. - Като комплимент ли да го приема?
Успяхте ли? - Почти.
Хайде, по изгрев ще бъдем в Дувър. - Вие ще бъдете в Дувър, аз оставам.
Ще ви арестуват. - Тръгнете, ще имате време да заминете
преди да разкрият кражбата. Ако тръгна сега, ще ме заподозрат.
Човек не бяга като крадец, когато съвестта му е чиста.
Добре, тръгвам, ще полетя и заради вас ще успея!
Простете ми, но ви обичам като глупак! - Винаги съм си го мислила.
Да се върнем на Д'Артанян. Къде е той и какво прави?
Д'Артанян най-сетне пристигна в Кале.
Сега той не търси кон, а лодка.
Не е за вярване! Нито един рибар не иска да отплава.
Не е хубаво човек да прекрачи заповед на кардинала.
Нищо няма да направят тези селяни. Пристанището е затворено,
имало заповед на кардинала... И са непочтени - дори и пари не искат.
Но тази лодка е в морето! - Щом е в морето,
това означава, че хората имат изрядни документи.
Комендантът на Кале ви очаква. - Да, знам. Елате с мен.
Това е Дьо Вард?! - Да!
Какво каза? - Приятел, когото се радва да види
и на когото има да каже две думи. Случайността си знае работата.
Извинете. Идвам!
Графе? Имам да ви кажа две думи. - Да?
Виж ти, но това е г-н Д'Артанян! Да не искате пак да ме оберете?
Спестете си усмивката. Не искам поредната ви любовна среща,
а документите ви за пътуване. - Съжалявам, но не е момент за залози.
Не ви каня на игра, а на дуел! - Но вие търсите спречкване!
Любен! Пистолетите ми! - Ще те науча аз теб!
Защитавайте се, господине. На тази игра не може да се лъже.
Предупреждава ви, че дуелът с мен не е толкова приятен.
Приятно е като безгрижна разходка.
Не плачи, нищо ти няма.
Тези неща са много опасни.
Давайте, господарю, аз съм с вас.
Безгрижната разходка на г-н Д'Артанян с един измамник.
Интересно хрумване.
Не е хрумване.
Това беше.
Браво, господарю, и двамата победихме. - Е, документите ви за Англия?
Ето! Дано ви обесят! - Бързо, лодката е още в пристанището.
Дивак. Хайде, ставай бързо!
Заведи ме при командира! Мързеливец такъв!
Ето го.
Чия е тази лодка? - Моя.
Чудесно. - Да тръгваме към Дувър.
Кръчмарю! - Какво желае господинът?
Чии са тези коне? - На г-н Д'Артанян и слугата му.
Къде са те? - Те плават.
На следващия ден Д'Артанян и Планше влязоха в Бъкингамския дворец.
Милорд дали е тук? - За кого да предам?
Кавалер Д'Артанян. Кажете му, че идвам от Франция
и му предайте този пръстен. - Хайде, приятелю.
Бихте ли ме последвал?
В същото време граф Дьо Вард бе приет от командира на Кале,
жалваше се от раните си и приемаше визитата на Рошфор.
От два дни ви търся, можехте да ме известите.
Мислех, че губернаторът е наредил полицията да ви извести.
Да кажем, че тук полицията е по-лоша от тази в Париж.
Ще трябва да докладвам на кардинала за начина, по който сте се справил.
Да си дадете документа на Д'Артанян при условие, че сте още жив...
Да жертвам по-малко ценното е политика, която кардиналът одобрява.
Струва ми се, че кардиналът очаква два накита.
Наистина ли? - Да, наистина.
Да, разбира се, бях забравил. Ето.
И ви съветвам да му предадете бързо, ако не искате да получите порицание.
Не са ми нужни вашите съвети.
За да ги отнемат от мен, ще се наложи да ме убият.
Дано Бог чуе думите ви.
Кралицата ми ги даде, а сега си ги взема.
Нека бъде нейната воля.
Позволявате ли?
Две от тях са били откраднати!
Патрик? - Милорд?
Повикайте бижутера ми. Нека дойде незабавно.
Когато Д'Артанян дойде, не умувайте много, а стреляйте.
Има награда за главата му, нали? - Да, Ваша светлост.
И ако искате да спечелите наградата... Разбрахте ли?
Колко дни ви трябват, за да изработите два накита като тези?
Поне осем дни, милорд. - Ще заплатя двойно, но ги искам утре.
Ще ги имате, милорд.
Щом залогът е честта на една дама, милорд не се пазареше.
Милейди Де Уинтър пита... - Дали милорд може да я приеме?
Нека ви представя един приятел - г-н Д'Артанян от Франция.
Не сте ли приятел на граф Дьо Вард? - Силно казано.
С него се срещнахме в Кале. - Как е той?
Не беше много добре, когато се разделихме.
Наистина ли? Много съжалявам. Исках да ви поканя на прощална вечеря.
Утре сутрин напускам Лондон и възнамерявам да поканя приятели.
Съжалявам, но съм зает. Боя се, че няма да можете да тръгнете.
Пристанищата в цяла Англия са затворени по моя заповед.
Дори за мен? - Дори за вас.
Ето, че сега съм затворничка. - Съжалявам.
Значи вечерята няма да е прощална. Ще имам ли удоволствието да дойдете?
С най-голяма радост, госпожо. Давам ви думата си.
Сигурно съм подранил, простете ми. - Отмених поканите заради вас.
Не съм ли представителен? - Предпочитам да вечеряме двамата.
Това по-скоро трябва да ви ласкае. Учудването ви е толкова голямо.
Какво има? - Очаквах да видя прислужничката ви.
Роклята е подобна. - Роклята беше моя.
Същият парфюм. - И той беше мой.
Тя има сиви очи, а вашите са черни. - Кои предпочитате?
Нямам претенции. Ако бяхте вашата прислужница...
А не съм ли ваша прислужница?
Докато господарят му се отдаваше на греховни изкушения,
слугата се стараеше да докаже, че човек живее много добре
с любов и вино.
Ти бил ли си в Бастилията?
Не си ходил в Бастилията.
Жаден съм!
Не можете ли да ми дадете стол?
Когато един мускетар е жаден, той не обича...
... да чака. Достатъчно чаках в Бастилията.
Сир ли? Но моля ви...
Сладурано, да са ти казвали, че си хубава?
Напълно... пиян!
Пиян от приключения!
И от любов...
Любовта към... личната свобода...
... индивидуална...
Да живее Бастилията!
Аз съм лъв!
Лъв!
И сега лъвът иска да пие!
Важни дела ме зоват в Париж. Предполагам вас също?
Ала няма как да напуснем Англия.
Може би има начин. - Не, това не е възможно.
Това не е гасконски израз. - Кажете ми какъв е начинът тогава.
Ще поговорим утре,
а дотогава... - Дотогава?
По различни причини господарят и слугата
трябваше да разсеят собствените си типично лондонски мъгли.
Няма по-добро от лечението с вода.
Това мокри!
Малко по-късно същата сутрин, когато Рошфор пристигаше в Париж
и носеше двата накита, херцогът връчваше 12 на Д'Артанян.
Вземете накитите. Сега ковчежето ми става още по-ценно.
Кажете на Нейно Величество, че съм го запазил за спомен.
Ще й предам, милорд. - Ето документите за пътуване.
За капитана на "Де Санд" да ви откара до френско пристанище по ваш избор.
Бихте ли добавил "придружителите му"? - Не бих могъл да ви откажа.
За напред можете да разчитате на мен. Надявам се, не се съмнявате?
По природа съм доверчив. - Оставете!
Защо тогава имате загрижен вид? - Не съм предвидил прекачване от Кале,
а няма да можем да качим конете. - Ще се прекачим на "Сен Валери".
Има само една странноприемница. Достатъчно е да кажем "фор уард"
и ще имаме всичко, което пожелаем. - Ценна приятелка сте вие.
Позволявате ли?
Ето го и господаря ми.
Дайте ми го, не се уморявайте.
Колко е тежко.
Бързо! Махнете мостика!
Господарю! Хванете това! - Извинете ме. Довиждане.
Не можете да ме оставите тук! Върнете ми сандъчето!
Всичките ми документи са вътре!
Понякога има справедливост.
В сандъчето на Милейди Д'Артанян откри
разписание на прекачванията, предвидени за нейното завръщане
и ценния документ, подписан от кардинала,
което трябваше да улесни задачата й при евентуални усложнения.
Пътуването бе спокойно до "Сен Валери".
Какво желаете, Ваша светлост? - Ще ви кажа само "фор уард".
Това е на английски, може би не разбирате английски?
Разбирам тази дума. - Така ли? Нарече ме Ваша светлост.
Не ми дължите нищо, Ваша светлост. Всичко е платено.
Каква организация само! - Лек път.
И да живее кардиналът!
Това е той. - Няма да стигне далеч.
По конете!
Никога не бих се сетил. Това ли наричат военна хитрост?
Много неща знаете.
Почакайте ме.
Ето ги! На оръжията!
Но това не са те! Елате!
Да живее кралицата! - Добър ден. Почакайте ме!
Пътят за Париж беше свободен,
но пътят на приятелството минаваше през Арамис,
Атос...
и накрая Портос, с вече излекувана рана.
Те имаха още път до Париж, когато цял Париж вече бе на бала.
Кралят влезе в балната зала. - Сега идвам.
Не губете надежда, Д'Артанян ще удържи на думата си.
Какво имахте предвид, кардинале? - Дано кралицата сложи диамантите,
които така й отиват. - Аз я помолих и ще ги сложи.
Какво искате да докажете?
Ако кралицата носи само 10 вместо 12, ще си позволя да ви посъветвам
да я попитате къде са тези двата.
Кралицата!
Защо не носите диамантите, госпожо? Не ви ли казах какво е желанието ми?
Помислих, че с този тоалет... - Сгрешила сте.
Ако желаете, ще се върна за тях. - Направете го възможно най-бързо.
Балът ще започне след малко.
Г-н приключенецо, накъде бързате пак? - Където ме очакват.
Не могат ли да ви почакат още малко? Иска ми се да ви науча на някои неща.
С удоволствие, но друг ден. - Ще ме принудите да ви ударя в гръб.
Щом сега настоявате да ви изкажа симпатиите си.
Не сме приключили, г-не.
Както желаете.
Оставете ме, дами.
Какво мога да очаквам вече? - Още няколко минути.
Чух конници в двора, може би е той. - Щеше вече да е тук.
Мисля, че се изяснихме.
Арестувам ви в името на кардинала. Предайте сабята и ме последвайте.
Желанията на Негово Преосвещенство са заповед за мен.
Вярвам, че ще разпознаете почерка му.
Заповядайте, господине. Отведете г-н Дьо Рошфор.
Умолявам ви, сложете тази огърлица. Ще обвините мен за кражбата.
Ще ме арестуват, както и чичо, който не би го извършил.
Скъпо дете...
Успяхте ли? - Дано не сте се съмнявали.
Пак ли на разходка, г-н графе? Може би последната?
Кралят губи търпение. - Кралят или кардиналът?
Отидете и им кажете, че идвам. Хайде!
Остава да върна на Ваше Величество този пръстен, който ми донесе щастие.
Може ли дълго да носи щастие по същия начин?
Треперите. - Да, от 10 дни и няколко часа.
Какво има пак? Не можеш ли да ме оставиш на мира?
Приятелите на Негова светлост ме изпратиха да ви попитам
дали по традиция настоящата ви победа ще се полее?
Да, вярно. Елате, любов моя.
Да пием за победата. - Всички за един...
Извинете, господине!
Всеки за нея. - Ще ми кажете ли истината?
Какво да кажа? - Г-жа Кети няколко пъти пита за вас.
Това име нищо ли не ви говори? - Не, ангел мой, нищо.
Ще се закълнете ли? - Заклевам се в кардинала!
И докато Д'Артанян печелеше сърцето на красавицата...
Хиляди благодарности, госпожо.
Какво означаваше това, кардинале?
Сир, тъй като не посмях да предложа два диаманта повече
на Нейно Величество, реших да го направя по този странен начин.
Наистина е странен.
Кардиналът нямаше и най-малкото съмнение,
че тази вечер Д'Артанян влизаше в историята.
КРАЙ
Превод: АНЕЛИЯ ДИМИТРОВА